www.titlovi.com
Gospođo Anderson? Olivija? Vaše tablete.
Kod umiranja je važno shvatiti...
Iako u suštini nemate lični izbor što se tog čina tiče,
desiće se kad se bude desilo. Postoje razlozi za vašu smrt.
Postoje razni uzroci... niz događaja povezanih tim uzrokom.
Ti događaji uključuju odluke koje ste lično vi doneli.
Kako ste završili ovde, baš tog dana, u baš to vreme...
U taj specifičan događaj koji se upravo vama dešava?
Neka ožalošćeni ustanu.
Danas žalimo gubitak mladog Džona Grinberga,
stradalog u Koreji, boreći se za svoju državu, u 19. godini.
Mojsije Grinberg, molim Vas, recitujte Kadiš.
Amin.
Da, naravno. -Markuse. -Zdravo, gđo Grinberg.
Primite moje saučešće. -Da, Markus.
Tako si pametan momak. Džoni si uvek bio pravi uzor.
Možda niste bili bliski prijatelji, ali uvek te je poštovao.
Bili smo zajedno u timu. On je bio dobar momak.
Bejzbol. On je uživao. Markuse.
Ne idi u ovaj rat. Zbog svojih roditelja.
Treba da budeš zvezda bejzbola. Nemoj se regrutovati.
On ide na koledž, Miriam. Njih drže podalje od regrutovanja.
Pametan si momak, Markuse. Stipendija, je li?
Da. Ovaj koledž je u Ohaju.
Ohajo... Šta će biti sa košerom?
Jedina stvar koja je gora od umiranja od uboda bajonetom...
je umiranje od uboda bajonetom a i dalje si devica.
Gribnerg je sigurno bio nevin.
Stvarno? Mislio sam da ste vodili računa jedan o drugome
pre nego što se oprostio sa svetom. -Umukni, kretenu.
Kada treba da se javiš? -Za dve nedelje.
Bićeš dobro. Pametniji si od Grinberga. -Ne kao ti.
Gđo Davidovič. Dva pileta? -Da vidim prvo. -Naravno.
Marki! Spremi dva pileta za gospođu Davidovič, hoćeš li?
Okreni ih. Da. -Spakovaću ih.
Šta ćeš kad ti ovaj ode idućeg meseca? -Gospođa će pomoći, kao davnih dana.
Ne mogu da ga držim da samo seče meso kao ja.
Moram da odem do Gureviča. Možeš da zatvoriš ranije.
Ponesi majci malo prsa.
Tata, rekao sam ti da izlazim sa Dejvijem i Semom večeras.
Nisi mi rekao. -Jesam. Idemo u bioskop. -U bioskop.
Znam ja šta vi momci radite.
Čuo sam od gđe Prlgrin za onog Edija, što ide u salu za bilijar.
Tata, idem u bioskop. Rekao sam ti. Ja nisam Edi Prlgrin!
Zaboga, čak i ne znam da igram bilijar. -Uzeo očeva kola, vozio do Skrantona
do neke posebne bilijar sale što ima tamo. Kladi se, kocka...
Njegov otac kaže da će početi i kola da krade uskoro.
Kakve veze ima Edi Prlgrin sa mnom? Tata, odlazim za manje od mesec dana.
Misliš da sam u iskušenju da kradem kola?
Marki? -Mama?
Da li je sve u redu? Šta se dešava? -Tvoj otac.
Šta se desilo? -Izašao je da te traži. Zabrinuo se.
Ponovo je pričao sa Artijem Prlgrinom i potpuno ga je sludeo.
Mislim da je popušio tri kutije cigareta. Onda je izašao.
Mama, šta se dešava sa njim? Šta nije u redu?
Poludeo je... mene izluđuje, tebe nervira...
To je zbog tvog odlaska. Toliko momaka poginulo...
Beni i Ejb u prošlom ratu, sada ovaj novi rat, ne znam.
Brine se za tebe. Zabrinut je za taj Ohajo...
Dakle, tu si. -Da, začudo sam ovde, svojoj kući.
Svuda sam te tražio. -Zašto? Što? Hoće li mi neko objasniti?
Kad bi ti se nešto desilo... -Ma, daj... -Da se nešto...
Da ti se nešto desilo... -Čemu sve ovo? -Radi se o životu, Marki.
I najmanja greška može dovesti do velikih posledica.
Pobogu, zvučiš kao kolačić sudbine. -Je li? Kao kolačić sudbine?
Ne kao zabrinut otac što i jesam... nego kao kolačić sudbine?
Ne mogu više ovo da podnesem. Ne mogu. Hvala Bogu što odlazim.
Hvala Bogu! Da ne bih završio kao... -Šta? Da ne bi završio kao šta?
Ne znam! Ne znam.
Možda ne treba da idem. -Ne.
Ma, hajde. Treba da ideš.
Moraš da prestaneš da se brineš. Plašiš mamu.
Treba da ideš. Samo... budi obazriv.
Sve imaš u koverti. Ti si u Dženkins 211.
Iza zgrade za momke, prema teretani.
Tu su ključevi, proveri raspored časova koji je takođe tu.
Vidim da hoćeš i posao na kampusu. Tabla sa poslovima je tamo.
Uzmi prijavu sa table za posao koji želiš, popuni je i ostavi je tu.
Savetujem ti da to uradiš odmah, kasnije bude mesta samo u menzi.
Ćao. Markus Mesner. -Ćao. Ron Foksman. Ovo je Bert Flaser.
Odakle si? -Njuark. -Gde je to? -Nju Džerzi.
Da, da. Klivlend, Ohajo. Flaser je iz Čikaga.
On je... kulturan, videćeš. -Je li? Da li Flaser priča?
Nego šta. Pričam čak i u snu.
Imam toliko toga da kažem, toliko toga da podelim sa svetom.
Mladi brucoš Markus Mesner... iz Njuarka, Nju Džerzi.
Kakvo iznenađenje naći se u sobi sa još dva Jevrejina. Kakva slučajnost.
Ronald i ja smo jedina dva Jevrejina u Vajnsburgu
koji nisu članovi jevrejskog bratstva. Uostalom, mi smo pravi studenti.
Mi treba da živimo u Zeta Tau Mu.
A ne da delimo sobu sa brucošem... Markusom Mesnerom.
Svi mi kao jedno srce nosimo baklju slobode.
Marširamo dalje, marširamo dalje.
Bert, makar zatvori vrata.
Ronald ne voli crnje komuniste. Naročito Paula Robesona.
Zapravo, uopšte ne voli muziku.
Kad bi dekan Kaudvel čuo da puštaš tu komunističku propagandu...
verovatno bi te momentalno izbacio odavde. -Dekan Kaudvel me obožava.
Dekan? -Dekan muškaraca. -I čovek među dekanima, ako mogu da dodam.
Zapravo, obratiće nam se za 15 minuta.
Sranje. Kapela. -Kapela?
Nisi pročitao informator? -Obavezno je. Sredom u 11.
Moraš da prisustvuješ na makar 10 godišnje ako hoćeš da diplomiraš.
Mogao bi da počneš danas.
Vama, koji ste danas prvi put sa nama...
Vama, koji ste ušli u završnu godinu...
Gledate ka mogućnostima nečeg što se čini nesigurnim i opasnim horizontom.
Ugroženim, kao što je i ova zemlja od stranih i domaćih neprijatelja.
Ne bojte se, ne pitajte se... Ne oklevajte...
Jer duh Vajnsberga... će vas oživeti i ojačati.
Dr Donehauer će nas uvesti u molitvu.
Pravedni Bože...
Koji vladaš narodima... molimo se da čuvaš sve snažne mlade muškarce i žene
koji uđoše kroz kapije Vajnsberg koledža
u potrazi za većim znanjima... i većom snagom.
Našim dragim kolegama koji se trenutno bore za mir u Koreji...
Da? -Poziv od Markusa Mesnera. -Da, ja ću preuzeti troškove.
Markus? Markuse, dušo? -Da, mama. Ovde sam.
Zvučiš umorno. Jesi li umoran? -Ne. Samo sam veoma zauzet.
Pričaj mi o časovima. Jesi li dobio neku ocenu? -Prošlo je tek dve nedelje.
Sutra treba da predam rad iz Istorije Amerike. -Čekaj, otac hoće da priča...
Markuse, šta se još dešava? -Učenje, učenje i posao u biblioteci.
Čime se razonodiš? -Ničim, ne treba mi razonoda. Nemam vremena.
Ima li neke devojke na vidiku? -Ne, još uvek.
Vodi računa. -Hoću. -Znaš na šta mislim. -Da.
Ne želiš da upadneš u neku nevolju. -Neću, tata. Prekini.
Onog malog Karpena su poslali kući iz vojske. Otkrili da ima ravne tabane.
Geršovic ga je zaposlio u prodavnici,
i prvi put kad je razvozio namirnice slupao kamion.
Ti si Markus Mesner, je l' da? Ja sam Sani Kotler, ovo je Marti Zigler.
Zanima nas imaš li par minuta da odemo do Sove na piće?
O čemu se radi? -Mi smo Zeta Tau Mu. Jevrejsko bratstvo na kampusu.
Voleli bismo da popričamo sa tobom o priključenju.
Žao mi je. Ne verujem da ću se pridružiti bratstvu. -Pa, ne moraš.
Zašto ne bi nekad svratio do kuće na večeru?
Recimo sutra uveče. Pečeno meso na meniju.
Dobićeš dobar obrok, upoznati nekog od braće...
Nemaš obavezu ni prema čemu drugom. -Ne. Ja ne verujem u bratstva.
Ne veruješ u njih? -U šta tu ima da se veruje?
Par istomišljenika koji se okupljaju radi prijateljstva i zajedništva.
Zajedno se bavimo sportom, pravimo žurke i plesove.
Zajedno ručamo, inače se čovek može osetiti prilično usamljenim.
Znaš li da od 1400 ljudi na kampusu manje od 80 su Jevreji?
To je baš mali procenat. Jedino bratstvo koje hoće da primi Jevreje
je antisektaška kuća, a oni nemaju puno toga u vidu opremljenosti...
ili bilo čega. -Ja sam maturant, Markuse. I predsednik kuće.
Ne želim da vršim pritisak na tebe, ali neka braća koja su te već videla
misle da bi bio odličan član. Kažu da ličiš na pravog studenta.
Da li si znao da od kad je Zeta Tau osnovana pre deset godina,
osvojili smo Kup među bratstvima pet puta, više od ijedne kuće.
Sani je skroman. On je ovogodišnji predsednik Veća bratstava.
Slušajte, sve je to super.
Hvala na poseti, ali neću se priključiti nijednom bratstvu.
Mogu li da pitam zašto? -Imam posao, studiram.
Trenutno nisam raspoložen ni za šta više.
Hvala u svakom slučaju. Nadam se da vas nisam uvredio. -Ni najmanje.
Divim se tvojoj odlučnosti.
Potraži me ako malo više razmisliš o tome... ili ako ti treba bilo šta.
Ako odlučiš da ostaneš na večeri, još bolje. Dogovoreno? -Naravno. -Važi.
Puritanci su se suočili sa određenim izazovima
kako je do 1660-ih prva generacija polako umirala.
Časni Solomon Stodard je 1662. godine
stvorio je takozvani "Sporazum na pola puta"
čime članovi zajednice mogu odlaziti u crkvu. Ako pristanu na pravila,
čak i ako u svojim srcima ne mogu potpuno prihvatiti
potpunu puritansku konverziju. Da, Džek?
Znači, "prihvati da bi funkcionisalo"? -Upravo tako.
Dozvolivši ljudima da ostanu deo crkve, i takvim činjenjem za zajednicu
Puritanske vođe mogle su da održavaju autoritet i svoju politiku. Da?
Nije li to ista vrsta licemerja protiv koje su se ti Puritanci pobunili?
Ne rade li potpuno istu stvar... optužuju englesku crkvu?
Pa, gospodine Mesner, licemerje je prilično teška reč.
Jeste teška reč, ali koliko sve ironično deluje...
verujem da upravo ta reč tačno opisuje
političku poziciju Puritanaca druge generacije.
Pragmatizam bi mogao biti još precizniji termin.
"Neću sad da magarčim samoga sebe, pa da pustim da me uobraženje... -Sroza.
Sroza do kljusine, jer sve navodi na to da me moja gospođa voli."
Ona je tu pre neki dan odala priznanje mojim žutim čarapama,
ona je hvalila što su mi na nogama ukrštene podvezice;
a ovde mi sama obelodanjuje svoju ljubav i prisiljava me,
gotovo s nekom vrstom naloga, da se odevam kako se njoj svidi.
Hvala mojoj zvezdi zaštitnici, srećan sam.
Biću nastran, gledaću s visine i nadmeno, nosiću žute čarape
i ukrštene podvezice, a staviću ih čim pre mognem.
Slava Zevsu i mojim zvezdama! Svi ćete me osvetiti."
Flaser je prava zvezda. Hoćeš doći da pogledaš ovo?
Znaš vrlo dobro kao i ja da je Markus pravi student.
Nema on vremena za ludorije poput pozorišta.
Šta je to što obrne ili preokrene osobu od postojanja do nepostojanja?
Za mene, možda su to bili neprestani pokreti noge Olivije Haton.
Te noći morao sam da ostanem budan do tri ujutru da završim domaći.
Nisam ništa mogao da radim dok sam posmatrao tu nogu,
neprestano razmišljajući kako da pitam svog cimera
Rona Foksmana da mi pozajmi svoj voljeni LaSalle sedana iz 1940,
i skupljajući hrabrost da pozovem Oliviju Haton na sastanak.
Provera počinje svakog dana tačno u 9. -U redu, vratiću je do tad. Hvala vam.
Zašto mi se zahvaljuješ? -Izvinite.
Izvinjavaš se zbog...? -Samo ću sesti.
Draga Olivija, misliš da sam te odbio
zbog onog što se desilo u kolima pre neko veče.
Kako sam ti objasnio, zato što nikad ništa približno tome nisam iskusio.
Nijedna devojka mi nije rekla ništa
ni nalik onome što si mi rekla u biblioteci pre neko veče.
Drugačija si od svih ljudi koje poznajem,
i poslednje na svetu kako te neko može nazvati je droljom.
Zrela si. Prelepa.
Imaš daleko više iskustva od mene.
To me je odbilo. Oprosti mi. Javi mi se na časovima.
Kretenčino! -Nisam ja drolja.
Nije zanimljivo biti sam u bolnici. Donela sam ih da ti prave društvo.
Vredelo je upale slepog creva. -Sumnjam.
Da li je mnogo bolelo? -Otprilike sat vremena pre nego što sam se onesvestio.
Najbolji deo se odigrao u kabinetu dekana Kaudvela.
Pozvao me je da me nariba što hoću da promenim sobu.
Povratio sam po njegovim trofejima. Onda si se ti pojavila.
Svuda je bio prikazan sjajan slučaj upale slepog creva.
Čekaj da uzmem neku vazu za ovo cveće.
Eskargot. Tako se zove restoran. Puževi...
Imam utisak da ih Markus Mesner nikad nije video ni probao.
Želiš li da probaš jednog? -Ne. Ne bih.
Tako je Markus Mesner odlučio da izvede Oliviju Haton
u jedini fini francuski restoran u čitavom okrugu Frenklin.
Izvini, molim te. Hoćeš da odemo? Da li je sve u redu?
Mogu li da razgovaram sa gospođicom Olivijom Haton?
Ko? Markus Mesner.
Da, naravno. Sačekaću. Mogu li da ostavim poruku?
Da, još jednu poruku.
Ne smeta mi da pričam o tome. Razveli su se. Nepomirljive razlike.
Pretpostavljam da sam zato napustila Holiok i prebacila se bliže Klivlendu.
Majka je zadržala kuću ali je promenila sav nameštaj. Čak i u mojoj sobi.
Sad liči na budoar Marije Antoanete, kao je ona luda žena iz predgrađa
koja i dalje želi da bude tinejdžerka.
Hvala vam. -Hvala.
Opusti se. Tako si napet.
Veruj mi, trudim se. -Pričaj mi još.
Ne o časovima, ili zašto je general Mek Artur nepokoran ili o tvom ateizmu.
Mada moraš priznati da sam sve to izvukla iz tebe za dvadesetak minuta.
Prilično dobro obzirom da mi se čini da nisi pričao ni sa kim
duže od 40 sekundi od kad si došao u Vajnsburg, jesam li u pravu?
Da, u pravu si. -Želim da saznam sve o tvojoj majci,
o tvom ocu mesaru, kako je raditi u mesari, i kakve su devojke u Njuarku.
Dobro. Ali prvo moraš da pojedeš sve te puževe.
Misliš da sam ih naručila samo da bih ti napakostila?
Ja baš volim puževe.
Dobro... hajde, probaću jednog. Kako se ovo radi? Evo, ovog ću.
Ovog velikog. U redu.
I? -Dugo se žvaće. Ali, dobro je. Baš dobro.
Jesi li ih jela kući tokom odrastanja? -Ne, samo na ovakvim mestima.
Majka je insistirala, kao deo mog obrazovanja. -Šta je tvoj otac mislio?
On je čovek za meso i krompiriće. Ovo nikad nije odobravao.
Možda je kao lekar mislio da puževi nisu čisti.
Ili jednostavno to nije deo Amerikanaca.
Ali, možda ideš ka nečemu, Markuse. Moj otac pere ruke.
Uvek pere ruke. Stalno ih pere. -Zašto?
Zato što su prljave, naravno.
Za 55 minuta je provera, čisto ako te zanima.
Kod sledeće ulice skreni levo.
Šta se desilo posle... mozgao sam nedeljama posle toga.
Pokušavao sam da rekonstruišem moralni kodeks koji vlada Vajnsburg koledžom,
pitam se kako moji pokušaji izvinjenja za prevazilaženje tih moralnih kodeksa
su izazvali toliko nerazumevanja, pa čak i žalost.
Čak i sad bijem glavu o Olivijinim postupcima.
Njenim, a možda čak i više svojim.
Govorio sam sebi da je to zbog razvoda njenih roditelja.
Nisam mogao pronaći nijedno drugo objašnjenje za tako duboku misteriju.
Jer, u Njuarku...
Bilo bi nezamislivo da devojke poput Olivije Haton urade tako nešto.
Mada, ipak... U Njuarku nije bilo devojaka poput Olivije Haton.
Hvala na pozajmici. -Kako je išla?
Odlično. Hvala ti. -I trebalo je.
Sledeća na redu je suspenzija. Baš je dobar, zar ne? -Jeste.
Popušila mi je. -Šta je uradila?
Nisam čak ni tražio. Samo je to uradila.
Jesi li čuo da se nekome tako nešto desilo? -Ne.
Mislim da je zbog toga što su joj roditelji razvedeni. -To ti je rekla?
Ne. Samo pretpostavljam.
To je uradila tek tako. Parkirali smo se blizu groblja...
Dobro, dobro. Baš sam srećan zbog tebe.
Ali, ako nemaš ništa protiv, imam još posla ovde. -Da, naravno.
Hvala ti za auto. Ništa se ne bi desilo bez njega. -Nema na čemu.
Sigurno je to radila ranije, šta misliš? -Možda.
Ne znam šta da mislim posle toga. -To je jasno.
Misliš li da bi trebalo da se opet vidim sa njom? -Zavisi od tebe.
Razumeli smo da si upoznao malog Katlera. Ester, kako sezove?
Sani. Donald Katler, ali zovu ga Sani.
Njegova tetka živi u Njuarku.
Kada smo rekli gde si, rekla nam je da je njeno devojačko prezime Katler,
porodica njenog brata živi u Klivlendu, a njen sestrić ide na isti koledž.
Predsednik je jevrejskog bratstva i kapiten košarkaškog tima.
Ima još nešto. Šta još? -Predsednik Grka. Grčkog veća.
Da, da. Predsednik veća. Zamisli to, Jevrejin predsednik Grka.
Da, Sani. Svraćao je. -Šta ti je rekao?
Vrbovao me je za njegovo bratstvo. -I? -Rekao sam da nisam zainteresovan.
Ali, njegova tetka kaže da je on divan momak. Odlikaš, kao i ti.
I vrlo zgodan, kako sam razumeo. -Ultra zgodan. San snova.
Šta to treba da znači? -Tata, molim te prekini da mi šalješ ljude.
Ali, tamo si potpuno sam. -Tata, ne mogu ovo više da podnesem.
Kako da znam šta se dešava sa tobom? Možeš da radiš ko zna šta.
Radim jedno. Idem na časove i učim.
I zarađujem 18 dolara nedeljno u biblioteci.
Šta fali sklapanju prijateljstva? Drugara Jevreja?
Moram da idem. -Markuse! -Prekidam vezu. -Markuse!
Zdravo, Mark. -Olivija. Ćao.
To sam uradila jer si mi se mnogo dopao. -Molim?
Kažem, uradila sam to jer si mi se dopao. Znam da ti nije jasno.
Znam da se zato nisi javljao i da me zato ignorišeš na časovima.
Zato ću ti ja razjasniti sve. Još nedoumica? -Ne, sve je u redu.
Ne. Nije u redu.
Za tebe nije u redu. Znaš...
Dopala mi se tvoja ozbiljnost, tvoja zrelost za večerom...
ili šta sam smatrala zrelošću. Našalila sam se ali mi se svidela tvoja žestina.
Nikad nisam upoznala nekog takvog.
Dopao mi se tvoj izgled, Markuse. Još uvek mi se sviđa.
Stvar je u tome da ja... nikad nisam...
Da li si to već radila sa nekim? -Jesam.
Sa tobom nikad tako nešto nije radio. -Ni blizu.
Sad misliš da sam drolja. -Ne. Nikako.
Lažeš. Zato ne razgovaraš sa mnom, jer sam drolja.
Ali, to si već radila... -Ovo mi je drugi put. -To te ne čini droljom.
Bila sam u Holioku. Otišla sam na žurku u Amherst, bila sam pijana.
Cela situacija je bila užasna. Ništa nisam znala. Pila sam bez prestanka.
Zato sam se prebacila ovde. Suspendovali su me.
Provela sam tri meseca na klinici za rehabilitaciju. Više ne pijem.
Ne pijem ništa alkoholno niti ću ikad više. Tad si mislio da sam se napila.
Nisam bila ni pijana ni luda.
Htela sam da ti uradim to ne zato što sam drolja, nego zato što sam želela.
Zar ne možeš razumeti da sam to želela?
Valjda. Pokušavam, zaista.
Ali, ne možeš. Bože, šta je sa tobom?
Upotrebila sam žilet kad sam bila pijana. Da sam bila trezna, uspela bih.
Uzdravlje za deset viskija sa pivom, zbog njih sam danas živa.
Njima, i mojoj nesposobnosti da izvedem bilo šta do kraja.
Čak je i samoubistvo iza mene.
Ne žalim za onim što smo uradili... ali ne smemo imati ništa više.
Zaboravi me, Markuse. Ovde nema nikog poput tebe.
Ti nisi prosta duša, stoga ja tu nemam šta da tražim.
Ako preživiš konzervativnost ovog mesta, imaćeš blistavu budućnost.
Za početak, zašto si došao u Vajnsberg?
Ja sam došla upravo zbog te konzervativnosti.
Trebalo je da me to učini normalnom devojkom.
Ali, ti? Trebalo bi da studiraš filozofiju na Sorboni
i živiš u potkrovlju u Monparnasu. Tako je trebalo da bude oboma.
Zbogom, predivni čoveče. Olivija.
Olivija! Zaboravila si džeparac.
Vidimo se za Dan zahvalnosti. Tvoja majka će nam se pridružiti.
Kakvog posla imamo ovde? -Molim te, bez vežbanja Šekspira večeras.
'Alo! -Života mi, ovo je ruka moje gospođe!
Ovo je baš njeno C, i njeno U i njeno T... ovo je njena ruka.
Nepoznatom voljenom uz moje najlepše želje! Njen način izražavanja.
Vi ćete dopustiti, vosku. Gle! A otisnuta je u vosku njena Lukrecija
kojom ona obično pečati: to je moja gospođa. Kome li to može biti upućeno?
Zevs zna da volim ja; ali koga? Pst, usne! Niko ne sme to da zna.
Do đavola, Flaser! -Niko ne sme to da zna.
I onda? promenjen broj stopa! "Niko ne sme da zna"; kad bi to bio ti, Malvolio!
U čemu je tvoj problem? -Opusti se malo.
Šta kažeš na malo poštovanja? -Šta? To je od one koja ti je popušila?
U mojim kolima? Šta kažeš na poštovanje mojih kola
tako što nećeš vozikati neku drolju u njima.
Imaš sreće. Ima slobodno mesto u Nil holu.
Gospođa Burgs iz Stambenog će ti dati ključ. Prilično je... rustično.
I moraćeš da zakažeš razgovor sa dekanom Kodvelom.
Voli da bude informisan o ovakvim promenama.
Da li ti odgovara ponedeljak u 14:30? -Naravno.
Potrebni su volonteri za proslavu tokom vikenda.
Kao što znate, prošlogodišnji poraz od Vuster koledža...
prekinuo je pobednički niz, koji će zahtevati, recimo, otvorenu igru.
Govorim u ime trenera Blovelta kad ovo kažem...
ujed buldoga može biti srazmeran jedino njegovim lavežom.
Svi smo odgovorni...
Olivija. Olivija, molim te. -Da, Markuse?
Ako... Ako bi samo mogla...
Da ponovo sediš pored mene na času. Pomoglo bi mi da se koncentrišem.
Teže je kad si iza mene, stalno želim da se okrenem.
Dobro. Možda ću. -U redu. Hvala.
Čula sam da si promenio sobu.
Da. Imao sam neko neslaganje sa cimerima.
Prebacio sam se u Nil hol.
Juče nisi bio u kapeli. -Trebala mi je pauza.
Ne znam koliko više dr Donehoverovog "Isusovog primera" mogu podneti.
Možda ti treba neko odricanje od tog savesnog odbijanja.
Zašto? Jer sam Jevrejin?
Ne odbija me jer sam Jevrejin, nego što sam ateista. -Znam.
Hvala što si pričala sa mnom.
Ako budemo pričali, možda više nećeš morati da stojiš pod mojim prozorom.
Ja... Znaš, zanimljivo je što i ne znam tačno koji je tvoj prozor.
Treći sprat, sa leve strane, okrenut ka drugoj zgradi, čisto da znaš.
Retko sam videla da gledaš gore. Ako nisi špijunčić, u čemu je štos?
Čini da osećam kao...
Da budem siguran da si dobro.
Markuse, dobro sam. Ja se brinem za tebe.
Možete ući.
Izvolite, uđite.
Markus Mesner. Hteo sam da dođeš da bismo se upoznali,
i da vidim da li bih ti mogao pomoći sa prilagođavanjem na Vajnsburgu.
Po transkriptu ocena vidim da si izuzetno nadaren student.
Prva osoba u porodici koja je upisala koledž.
Kapiten bejzbol tima u srednjoj školi. Stipendija od vašeg hrama.
Ne bih želeo da bilo šta u Vajnsburgu ima negativan uticaj
ni najmanje na tako izuzetan niz postignuća. -Ni ja, gospodine.
Ima li potencijalnih poteškoća na vidiku? -Ne, gospodine. Nema.
Kako stvari funkcionišu sa radom na časovima?
Da li od predmeta dobijaš ono što si očekivao? -Da. Da, gospodine.
Socijalizuješ se dovoljno? -Da. Da, gospodine.
Hvala, gospodine. -Jedini problem je što izgleda imaš poteškoća
sa uklapanjem u život u studentskom domu.
Reci mi, svojim rečima... o čemu se tu radi?
Izvinite. Možete li da ponovite pitanje, gospodine? -Smiri se, sine.
Uzmi još vode. Uzgred, ne moraš da me zoveš "gospodine".
Dakle... u čemu je bio problem sa smeštajem?
U sobi koja mi je bila dodeljena... jedan od mojih cimera...
bi stalno puštao fonograf nakon što odem na spavanje,
tako da nisam mogao normalno da se naspavam.
Moram spavati da bih mogao da radim. Situacija je postala... nepodnošljiva.
Zar niste mogli da sednete i dogovorite vreme
kad će on puštati fonograf a da vam obojici odgovara?
Morao si da se preseliš? Nije bilo drugog izbora?
Morao sam da se iselim. -Bez mogućnosti za kompromisom.
Tražio si podršku od drugog cimera? -Nema kompromisa sa njim, gospodine.
Drugi cimer nije bio naročito saosećajan.
Da li često ne možeš da uspostaviš kompromis sa ljudima
gde ne razjasniš situaciju u četiri oka? -Ne bih rekao često, gospodine.
Mislim da se nikad nešto slično ovome nije desilo.
Zaista, Markuse, ne moraš da radiš to. Da me zoveš "gospodine".
Zovi me dekan Kodvel, ili samo dekan, ako hoćeš.
Vajnsburg nije Vojna akademija.
Ne smeta mi da vas zovem "gospodine", dekane.
Piše ovde da ti je otac košer mesar. -Ne, nije tačno.
Sećam se da sam napisao samo mesar. Tako pišem na svakom formularu.
I jesi to napisao. Ja samo pretpostavljam da je košer mesar.
I jeste. Ali ja to nisam napisao. -I ja sam to priznao.
Ali, nije netačno, zar ne? Opisati ga preciznije kao košer mesara?
Ali i ono što sam ja napisao nije netačno, gospodine.
Bio bih radoznao da saznam zašto nisi napisao "košer", Markuse.
Gospodine, ako me pitate da li sam pokušao da prikrijem
religiju pod kojom sam rođen, odgovor je ne.
Svakako se nadam da je tako. I drago mi je da to čujem.
Svako ima pravo da se otvoreno drži svoje vere,
tako je u Vajnsburgu, kao i u svakom delu ove države.
Sa druge strane, pod "verska pripadnost" nisi napisao "judaizam",
iako imaš jevrejsko poreklo, i u skladu sa željom koledža da pomogne studentima
da budu smešteni sa kolegama iste vere, dobio si cimere jevrejine.
Ja nisam ništa napisao pod "verska pripadnost", gospodine.
Vidim. Pitam se zašto je to tako. -Zato što nemam versku pripadnost.
Ne želim da praktikujem jednu veru nad drugom.
Šta ti onda pruža duhovnu potporu?
Kome se moliš kada trebaš utehu? -Ne treba mi uteha, gospodine.
Ne verujem u Boga i molitve.
Podržavam ono što je realno. Molitva je za mene apsurd.
Je li? A milioni ljudi je praktikuju.
Milioni su nekad verovali da je Zemlja ravna. -Tačno. Mogu li pitati, Markuse
čisto iz znatiželje. Kako ideš kroz život,
koji je neminovno pun izazova i poteškoća,
da nema ko duhovno da te vodi? -Imam sve petice, gospodine.
Nisam te pitao za ocene. Znam koje su.
Imaš puno pravo da se ponosiš njima, kao što sam ti već rekao.
Onda znate odgovor na Vaše pitanje, kako mi sve fino ide.
Ako mogu da kažem, ne deluje mi da baš sve ide fino.
Deluje mi da čim se pojavi razlika u mišljenju, pokupiš se i odeš.
Postoji li problem što se tih odlazak vidi kao rešenje?
Ali, vidi gde si završio... u najnepoželjnijoj sobi celog kampusa.
Iskreno, ne dopada mi se što ćeš biti sam tamo.
Ali, nisam tamo završio zbog nedostatka religioznih ubeđenja, gospodine,
ako to indirektno želite da mi kažete. -Onda, zašto si?
Kao što sam već objasnio, dodeljen smeštaj bio je nepodnošljiv.
Izgleda da ti tolerancija predstavlja problem, mladiću.
Niko nikad to nije rekao za mene, gospodine.
Očito ima nekoliko stvari koje nikad nisi čuo o sebi.
Ali ranije, dok si živeo kući, u nedrima tvoje porodice.
Sada živiš u Vajnsburgu kao odrastao čovek,
i pored studiranja, treba da naučiš kako da se slažeš sa ljudima,
i da povećaš toleranciju prema onima koji nisu isti kao ti.
Toleranciju? A da se poveća tolerancija prema meni, gospodine?
Ne želim da budem drzak ili bezobrazan,
ali, koji je to zločin koji sam počinio? Ovde, danas?
Zamenio sam sobe. Da li je to zločin u Vajnsburgu?
Da li je to neko rekao? Imaš afinitete ka dramatičnom preterivanju.
Neće ti doneti dobro. To je osobina kojom bi mogao da se pozabaviš.
Reci mi, kako se slažeš sa porodicom? Vidim ovde da nemaš braće i sestara,
dakle, živiš sam sa roditeljima, ako ovo zapisano razumem kao tačno.
Zašto ne bi bilo tačno? Tačno je što sam napisao da mi je otac mesar.
Jeste mesar. -Ne bih ga samo ja opisao kao mesara.
On bi sebe opisao kao mesara. Vi ste ga opisali kao košer mesara, što je u redu.
Ali, to nije osnov za ukazivanje da sam na bilo koji način
bio netačan u ispunjavanju... -Ako mogu da te prekinem, Markuse,
Kako se vas troje slažete, iz tvoje perspektive? To sam te pitao.
Ti, tvoja majka i tvoj otac. Kako se slažete? Precizan odgovor, molim te.
Majka i ja se savršeno slažemo. Uvek je bilo tako.
Tako je i sa ocem, većinu mog života.
Od poslednje godine osnovne škole do odlaska na Vajnsberg,
radio sam polovinu radnog vremena u radnji.
Bili smo bliski koliko jedan otac i sin mogu biti.
U poslednje vreme bilo je nesuglasica među nama. -Zbog čega, ako mogu pitati?
Nepotrebno se brinuo za moju nezavisnost.
Mislim da je razlog tome pogibija mnogih mojih rođaka u poslednjem ratu.
Kažeš nepotrebno zabrinut za tebe jer misliš da nema razloga?
Nimalo. -Da li se brine, na primer, za tvoju nemogućnost
da se prilagodiš cimerima ovde u Vajnsburgu?
Nisam mu pričao o mojim cimerima. To nisam smatrao bitnim.
Niti je "nemogućnost prilagođavanja" adekvatan izraz za ovu poteškoću.
Ne želim da mi pažnju sa studija skreću izlišni problemi.
Tvoje iseljenje iz sobe ne bih smatrao izlišnim problemom...
niti bi tvoj otac, siguran sam, da je upoznat sa situacijom,
kao što ima svako pravo da bude, čisto da znaš. Neka bude kako kažeš...
Nego, jesi li bio na nekom sastanku od kad si došao u Vajnsburg?
Sastanku? -Sastanku.
Da, jesam. -Nekoliko? Par? Mnogo?
Na jednom. -Samo jednom?
Gospodine, ne želim da me ovako ispitujete! Ne vidim svrhu.
To su moje privatne stvari,
kao što je moj verski i socijalni život i kako ja upravljam njime.
Nisam prekršio nijedan zakon, učinio neku štetu ili povredu,
i ni na koji način moji postupci nisu povredili prava bilo koga.
Ako su nečija prava povređena onda su to moja. -Molim te, sedi i objasni.
Takođe, protivim se obavezi da se kapela mora posetiti 40 puta
pre završetka studija da bih uopšte mogao dobiti diplomu.
Ne znam odakle koledžu pravo da me tera da slušam sveštenika koje god vere
bar jednom, slušam himnu hrišćanstva, prizivanje hrišćanskog božanstva,
obzirom na činjenicu da sam ateista, koji je, iskreno,
vrlo uvređen tom praksom organizovane religije.
Sposoban sam da živim sa moralnim načelima bez taloženja nekih verovanja
koja je nemoguće potvrditi i koja su iznad lakovernosti.
Pretpostavljam da ste upoznati, dekanu Kodvel, sa radom Bertranda Rasela.
Bertrand Rasel, cenjeni matematičar i filozof, prošle godine je dobio
Nobelovu nagradu za književnost. Delo za koje je dobio Nobelovu nagradu
esej čitan širom sveta, pod nazivom "Zašto nisam hrišćanin".
Da li vam je poznat taj esej, gospodine? -Markuse, sedi, molim te.
Pitao sam da li ste upoznati sa ovim važnim esejem Bertranda Rasela.
Pretpostavljam da je odgovor odričan. Pa, ja sam veoma upoznat sa njime,
jer sam sebi postavio zadatak da upamtim što više delova
dok sam bio kapiten tima debate u srednjoj školi.
Ako biste pročitali ovaj esej,
u interesu širokoumnosti, što vam iskreno savetujem,
videli biste da Bertrand Rasel logikom osporava
što je van ikakve rasprave, argument o prvom uzroku,
argument zakona prirode, stvaranja, moralne argumente božanstva,
i argumente za ispravljanje nepravde. Proučavajući ove argumente,
nameravam da živim svoj život u skladu sa njima,
što sam siguran da morate priznati, gospodine,
da imam svako pravo na to. -Molim te, sedi.
Izvinjavam se.
Vidim da učiš za advokata. Na osnovu ovog razgovora,
mislim da ti je suđeno da postaneš izvanredan advokat.
Vidim kako raspravljaš slučaj pred Vrhovnim sudom, i dobijaš ga.
Divim se tvojoj direktnosti, dikciji...
strukturi rečenice...
iako ne moram da se divim piscu ili štivu koje čitaš,
i lakovernosti kojom prihvataš to zdravo za gotovo.
Racionalističko bogohuljenje
koje bulazni jedna nemoralna osoba pod imenom Bertrand Rasel,
ženjen četiri puta, sramni preljubnik, advokat slobodne ljubavi,
samoproklamovani socijalista otpušten sa svoje univerzitetske pozicije,
koga su Britanci zarobili tokom Prvog rata,
zbog, jednostavnom rečju, izdaje. -Šta je sa Nobelovom nagradom?!
Čak i sad ti se divim, Markuse, zbog tog lupanja šakom po mom stolu
i upiranje prstom sa pitanjem o Nobelovoj nagradi. Imaš borbeni duh.
Izvinite, gospodine. Nisam bio svestan toga. Nisam želeo da upirem prstom.
Jesi, sine. Ne prvi put, verovatno ne i poslednji. Ali, to je najmanje važno.
Saznati da je Bertrand Rasel za tebe heroj, nije veliko iznenađenje.
Uvek postoje dva intelektualno naprednija studenta
na svakom kampusu, samoimenovani članovi elite intelektualaca,
koji moraju veličati sebe i osećati se superiornije u odnosu na kolege,
superiorniji čak i od svojih profesora.
Međutim, to nije predmet naše diskusije.
Mene brine tvoja izolovanost.
Brine me tvoje neizgovoreno odbijanje duge tradicije Vajnsburga,
kako sam bio svedok tvog stava o odlascima u kapelu.
Jednostavni zahtev za studente što se svede, u proseku,
na manje od par minuta nedeljno tokom četiri godine ovde.
Za sve godine rada u Vajnsburgu nisam naišao na studenta
koji je odbijao taj zahtev pozivajući se na kršenje njegovih prava.
Brine me što se baš slabo uklapaš u zajednicu Vajnsburga.
Mislim da tome treba pristupiti što pre a ostalo saseći u korenu.
Ne mogu više da podnesem. Gospodine, mislim da ću povratiti.
Molim? -Loše mi je. Mislim da ću povratiti.
Ne mogu da podnesem da mi neko ovako očita lekciju.
Nisam neko ko je nezadovoljan. Nisam buntovnik.
Imam pravo da se socijalizujem ili ne sa kim god ja smatram pogodnim.
Osim toga, vaš argument protiv Bertranda Rasela
nije argument protiv njegovih ideja na osnovu nekog razloga,
već argument protiv njegovog karaktera, tj. napad na njegovu ličnost
što je sa logičke strane potpuno bezvredno.
Gospodine, s poštovanjem molim za vašu dozvolu da ustanem
i odem odmah jer se bojim da će mi u suprotnom pozliti.
Naravno da možeš otići.
Molim te da razmisliš o tome zašto je odlaženje jedini način
za tvoje suočavanje sa problemima ovde.
Iskreno mi je žao ako smatraš da sam potrošio tvoje vreme.
Odlazak nije moj način za suočavanje sa poteškoćama.
Zaista mi smeta što kažete tako nešto, dekanu Kodvel.
Pa, makar smo prenebregli ono oslovljavanje sa "gospodine".
Markuse, još jedna stvar. Stekao sam utisak na osnovu tvoje prijave
da si talentovan bejzbol igrač.
Da li bi razmislio da se priključiš Vajnsburgovom timu?
Ja sam igrao za taj tim dok sam studirao ovde.
Dekanu Kodvel, moja škola je imala najgori tim u celoj ligi.
Mislim da ne mogu da igram na tom nivou.
Udarci bi bili daleko brži od onih na koje sam navikao,
i mislim da način udarca loptice, kao što sam radio kući
neće rešiti moj problem sa udarcima naročito na ovom takmičarskom nivou.
Dakle, kažeš da se nećeš upustiti u bejzbol zbog takmičenja?
Ne! Kažem da sam realan po pitanju mojih šansi da tim učinim...
Alis!
Uvek sam imao slab san. Nikad nisam mogao da se setim svojih snova,
ili da li sam uopšte nešto sanjao. Ali, tog dana, noći i dana...
uz anesteziju, spavao sam prilično dugo.
Kroz maglu se sećam da sam mislio da sam oženjen Olivijom Haton.
Pamtim da smo delili spavaću sobu, moj odlazak na posao,
raspravu tokom večere, dugu vožnju kroz nekoliko gradića,
onda smo stigli do okeana... I male kolibe pored okeana.
Čudno je biti mrtav, kao što sam sada i ne znam već koliko dugo...
Ako reč "sad" može označavati neki duži trenutak,
jer te snove pamtim kao bilo koji događaj koji sam doživeo u stvarnosti.
Dobro jutro. Sinko, u bolnici si.
Operisano ti je slepo crevo. U poslednji čas, kaže doktor.
Šta se desilo? -Izvađeno ti je slepo crevo.
Dekan sa tvog koledža, g. Kodvel, bio je ovde malopre.
Poslala sam ga kući. Nisam htela da te budim.
Zvao je tvoje roditelje, znaju da si dobro.
Tvoja majka će doći za par dana. Treba da zoveš oca. Ali, prvo...
Treba da obaviš nešto za mene, u ovo.
Dragi Markuse, ne mogu da te vidim.
Opet ćeš samo pobeći od mene...
Ovog puta kad budeš video ožiljak duž mog zgloba.
Da si ga video kad smo bili na sastanku, iskreno bih ti sve objasnila.
Bila sam spremna na to.
Nisam se trudila da ga prekrijem, ali desilo se da nisi primetio.
To je ožiljak od žileta. Pokušala sam da se ubijem.
Zato sam provela tri meseca na klinici.
To je Meninger klinika u Topeki, Kanzas.
Meninger sanitarijum i bolnica za psihopatologiju.
Evo ti puno ime klinike. Moj otac, doktor, poznaje ljude tamo.
Gde ćeš najbolje moći da ih vidiš? -Ja ih najbolje vidim u tvojim rukama.
Vidim ih najbolje dok stojiš baš tu.
Ostani tako narednih par dana. -Šta ti daju da jedeš?
Žele i pivo od đumbira. Sutra počinjem sa puževima.
Deluješ razdragano. -I jesam.
Mogu li da vidim? -Moje šavove?
U redu.
Je l' se rana suši? Je l' ona cev dren?
Ne znam, valjda. Da.
A šavovi? -Pa, u bolnici smo.
Kud ćeš bolje mesto ako nešto krene loše?
Čudan si, znaš? Čudniji nego što mislim da shvataš.
Uvek sam čudan nakon vađenja slepog creva.
Da li je uvek ovoliki nakon vađenja slepog creva?
Nikad me ne izneveri.
Naravno da ne bismo smeli. Mogli bi da nas izbace sa koledža zbog ovoga.
Onda prestani.
Eto. "Ispalio sam strelu u vazduh. Pala je na zemlju ali ne znam gde".
Izvinjavam se. -O, Bože. Šta će sad da uradi?
Ništa. -Kako to misliš, ništa?
Kako možeš biti tako mirna? Jedan poziv dekanu i izbačeni smo.
Kako znaš da ništa neće uraditi? -Previše je posramljena.
Ne razumem kako možeš biti tako... -Šta?
Pod kontrolom. Kao ekspert.
Da, Olivija ekspert. Tako su me zvali na klinici Meninger.
Ali, jesi. -Stvarno to misliš?
Ja, koja imam 8000 različitih raspoloženja u minuti,
čija je svaka emocija poput tornada, koju iz takta može izbaciti jedna reč,
jedan slog, sam "pod kontrolom"?
Ti si slep.
Da li me mrziš? -Ne, ne mrzim te.
Mislim da možda ti mene mrziš. Možda bi i trebalo.
Hoćeš li doći sutra?
Hoću.
Hoću da hodaš do kraja hodnika i nazad sa ovim.
Onda ćeš moći sam u toalet.
Markuse! -Ćao, Sani. Kodvel te je poslao?
Da. To je nešto što radimo u kući, volontiramo.
Kaže da si pristao da uđemo u tvoju sobu i donesemo ti knjige.
Uzeo sam maltene sve sa stola. Zanimljiva ti je soba.
Da, deluks. Kao u toku srednjevekovne inkvizicije.
Osim što se smeškao većinu vremena. Mislim da me je to najviše nerviralo.
Da li ti smeta? -Jok, samo navali.
Dakle, nastala frka sa dekanom Kodvelom?
Nije on toliko loš, samo što je izuzetno nadmen.
Nije te nagovorio da se vratiš kod onog morona Foksmena
i onog pedera Flasera? -Nije. -Vidiš?
Počeo je da mi popuje o mojim verovanjima,
moj socijalnom životu, principima. Uglavnom o kapeli.
Pokušao sam da mu objasnim što sam jasnije mogao
i što racionalnije, zašto je zahtevanje odlaska u kapelu nepravedno.
Ne znam kako ti i momci iz bratstva
podnosite sve to o Isusu, iz nedelje u nedelju? -Kapela? Ko ide u kapelu?
Platiš nekome da ide umesto tebe i ne moraš nikad ni da joj priđeš.
Ti to radiš? -Šta bih drugo radio? Otišao sam par puta kao brucoš.
Jednom je došao rabin, tad sam morao da idem.
Inače su to Kodvel i Donhauer, i ostale čuvene duhovne vođe Ohaja.
Koliko se plaća? -Za menjanje? Dva dolara po odlasku. Ništa.
Nije baš ništa. -Pazi. Računaj da ti treba 15 minuta dok siđeš sa brda
i odeš do crkve. Biti podvrgnut na sat vremena sedenja u kapeli,
a znajući tebe, kipteo bi od besa svo vreme
i verovatno bi bio besan narednih pola sata.
To ti je 105 minuta puta 40, izađe...
4200 minuta, to je 70 sati. -Da, tako je. A to nije ništa.
Dobro. Kako to funkcioniše? -Pa, tip koga platiš uzme karticu od vratara,
i kada je vrati po završetku, tvoje ime je napisano na njoj.
To je to. Misliš da neki stručnjak za potpise gleda svaku karticu
tamo gde se vodi evidencija? Ne. Samo treba da platiš nekome.
Da, ali kome? -Mnogo braće je voljno za tako nešto.
Dođe kao posao. Mogu ja da ti nađem nekog ako hoćeš.
Možda nađem nekog i za manje od dva dolara.
A ako se taj neko izlane? Šta onda? -Letiš odavde naglavačke.
Niko to ne bi uradio. I oni bi bili izbačeni. To je posao, Markuse.
Dekan Kodvel očito zna šta se dešava? -On je najveći ljubitelj.
Ne može da zamisli zašto ljudi ne vole da slušaju Donhauera
nego bi pre tih sat slobodno sredom iskoristili da drkaju u svojoj sobi.
Veliku grešku si napravio što si pominjao kapelu pred Kodvelom.
Hovs Kodvel je bio idol ovog mesta.
Najbolji halfbek Vajnsburga u fudbalu, najbolji bacač u bejzbolu,
najbolji predstavnik apsolutno svega u tradiciji Vajnsburga.
Sukobi se sa njim o ovim stvarima i pretvoriće te u kašu.
Treba da zaobilaziš tipove poput njega, Markuse.
Usta začepljena, čuvaš dupe, smeškaš se, i onda radiš šta hoćeš.
Nemoj sve shvatati tako ozbiljno.
Možda shvatiš da ovo nije najgore mesto na svetu
gde ćeš provesti naredne četiri godine svog života. Bar nisi u Koreji.
Plus... već si ti se smeši titula kraljice pušenja 1951. godine.
I to je neki početak. -Ne znam o čemu pričaš.
Misliš, nije ti popušila? E, jesi jedinstven.
I dalje ne znam na šta misliš. -Olivija Haton.
Vidi, pušenje je na visokoj lestvici u ovom delu Ohaja
kao što možeš pretpostaviti. Vesti o Oliviji su se brzo proširile.
Ne izgledaj tako zbunjeno. -Ne mogu da verujem.
Šta tu ima da se ne veruje? Ona deluje blesavo. Tu nema ništa loše.
Voleo bih da takvih ima više.
Doći ću po tebe u subotu? Tad izlaziš odavde?
Jesi li dobro? Da pozovem sestru?
Ne, ne, dobro sam. Malo me boli. U redu je.
Dobro. Vidimo se u subotu. Srediću ti krevet u kući.
Hoću da mi ispričaš sve.
Sve? O čemu? -O tebi. Želim da saznam sve o tebi.
Želim da znam šta te je učinilo time što jesi.
A šta je sa onim šta je tebe učinilo time što jesi? -Prvo ti.
Valjda je radnja zaslužna za to, ako ništa drugo.
Mada, šta je tu stvoreno više ni sam ne znam.
Osećam se potpuno zbunjeno od trenutka kad sam došao ovde. Hvala.
Učinilo te je vrednim. Dalo ti integritet.
Je li? Mesara? -Naravno.
Pa... da ti kažem nešto o svom ocu.
Reći ću ti šta mi je pružio u pogledu integriteta. Počećemo s njim.
Super! Vreme za priču. -Svake nedelje, jedan debeli čovek
došao bi u radnju i pokupio svu mast. Mast je bila u kanti za đubre.
Nakon njegovog dolaska, izneo bih kantu ispred radnje i isprao je.
Jednog dana, jedna od lepih devojaka iz mog razreda mi je prišla
i rekla: "Izašla sam na autobuskoj stanici preko puta radnje tvog oca,
i videla da čistiš kantu za đubre".
Onda sam otišao do oca i rekao mu: "Šefe...", uvek sam ga tako zvao,
rekoh: "Šefe, više ne mogu da čistim kante za đubre".
Bila te je sramota? -Ne. Vidiš, i on je to pomislio. Za mene, bilo je praktično.
Kako da ih pozovem na sastanak ako znaju da čistim kante?
Mene si pozvao na sastanak. -Ali, nisi me videla kako čistim kante.
Mogla sam da pretpostavim. Šta je rekao? Da li te je oslobodio obaveze?
Ne. Rekao je: "Šta, sramota te je?
Čega te je sramota? Jedino čega se treba stideti je krađa.
Ničeg više. Očisti kante".
Mogao je da kaže Velikom Mendelsonu da to uradi. -Veliki Mendelson?
I on je tamo radio dok posao nije oslabio. Psovao je za sve pare.
Njemu je mesto bilo pozadi. U frižideru, veruj mi.
Meni je bio genijalan, ali morali smo da ga otpustimo.
Šta je Veliki Mendelson uradio? -Pa, svakog četvrtka
moj otac bi se vratio sa pileće pijace, stavio sve piliće na gomilu
a ljudi bi dolazili i birali koje god hoće pile za vikend.
Jedna žena, gospođa Sklon, stalno je dolazila, odabere pile
i onda bi pomirisala kljun i zadnjicu.
Došlo je do momenta kad Veliki Mendelson nije mogao da se suzdrži.
Rekao je: "Gospođo Sklon, hoćete li ga proslediti na dalji pregled?"
Kunem ti se da nikad u životu nisam video nekog tako ljutog.
Uzela je nož i pokušala da ubode velikog momka.
Zato je tvoj otac morao da ga otpusti?
Pa, morao je. Stvarno je morao. Do tad je već imao gomilu sličnih ispada.
Ali, u vezi gospođe Sklon je bio u pravu.
Nije bila fina ni prema meni, a ja sam bio najpristojniji klinac na svetu.
Nisam ni sumnjala u to. -U dobru i zlu, takav sam bio.
Jesam. Jesu. Imaš skromno poreklo. Kao Ejb Linkoln.
Iskreni Markus, radi svaki dan pored svog oca.
Bio je... Nekad je bio stvarno sjajan. Živa istina.
Bio je? -Jeste.
Šta je sa tvojim ocem? On je doktor? Koja grana medicine?
Jesi li ga ikad videla na poslu? -Moj otac? Nema šta da se kaže.
Ništa? -Ne. Apsolutno ništa.
Sigurno ima bar nešto. -Markuse, vežbaj taktičnost.
Znaš, mogu da ti dam preporuke. -Za šta?
Letnji posao u Enkerovoj cvećari. Ti si prirodni talenat.
Imaš posetu.
Marki!
Ne znam šta je u pitanju. -Je li bolestan? Ima nešto?
Marki, mislim da skreće s uma.
Sećaš se kako je pričao sa tobom preko telefona o operaciji?
Takav je sa svima, o svemu, bez prestanka!
U radnji viče na mušterije. Dragi Bože, u kolima, kamionu...
Ceo život vozi kroz okrug Eseks,
i odjednom su svi na putu manijaci osim njega.
A sirena, trubi bez prestanka čim se isparkiramo.
Gubimo mušterije, Marki.
Svi polako odlaze u supermarket, i ko ih može kriviti.
Kad ljudi zovu ja uzimam porudžbine i obavljam razgovore.
Ranije mu se sviđalo što razgovaram sa mušterijama.
Sada mi otme telefon iz ruke... "Ako hoćeš moju ženu, zovi uveče
a ne tokom radnog vremena" i spusti slušalicu. Šta se desilo, Marki?
Jesam li sve ove godine živela sa tempiranom bombom? Sve što znam...
Nešto je mog muža pretvorilo u drugu osobu, u monstruma.
Trebalo je da mi kažeš, mama.
Trebalo je da mi kažeš za to pogoršanje stanja. Žao mi je.
Zašto bih te opterećivala? U školi, tokom studija?
Vodi ga kod doktora. Vodi ga kod dr Šildkreta.
Možda će mu dati nešto za smirenje.
Neće da ide. Odbija odlazak.
Njemu ništa ne fali. U stvari je ostatak sveta u problemu.
Onda ti idi kod Šildkreta. Mama, ti si izuzetno snažna osoba,
a postala si tako krhka. Ubija te. -Marki, dušo moja.
Da li bi trebalo? Mogu li? Dođoh čak ovamo da ti postavim to pitanje.
Samo tebe i mogu da pitam.
Da li bi mogla šta? Šta? -Ne mogu da izgovorim tu reč.
Koju reč? -Razvod.
Mama, ti si sad u stanju šoka. Ne znaš šta pričaš.
Udata si za njega 25 godina.
Voliš ga. -Ne. Mrzim ga!
Kad sedim u kolima a on dok vozi urla na mene
mrzim ga i prezirem iz dna duše. -To nije istina.
Čak iako možda deluje, neće to biti večno stanje.
Idi kod doktora Šildkreta, molim te, makar za početak.
Učini to za mene. -Idem kod advokata.
Molim? -Da. Već smo se videli.
Imam pravnog zastupnika.
Kažeš da ste se upoznali na Američkoj. -Američka istorija do 1865. godine.
Ja slušam i Principe američke vlade, a Olivija samo Američku istoriju.
Zato je donela knjigu, da bih mogao da učim.
Gđo Mesner, vaš sin je briljantan student.
Na času uvek postavlja najinteresantnija pitanja.
Ne bi me začudilo da profesor Sandkvist zazire od Markusa.
Markus je uvek bio odlikaš.
Zato je i dobio stipendiju.
A ti, gospođice Haton, uživaš li u studijama?
Uživam u knjigama, da. Završiću francusku književnost.
Francusku književnost? Da li tvoji roditelji to odobravaju?
Moj otac je praktičan čovek.
Nije predložio nikakvu alternativu, tako da pretpostavljam da veruje,
sa praktične perspektive, da bi bilo gubljenje vremena da razmišlja o tome.
A tvoja majka, gđice Haton? -Majka nije nimalo praktična.
Ali, posetila je Pariz i oduševila se njime,
tako da verujem da bih imala njenu podršku ako dođe do neke rasprave.
Zvuči kao da živiš u demokratskom domaćinstvu. Baš američki.
Da, mi smo... Amerikanci.
Kao student Američke civilizacije, Markuse,
sigurno se sećaš kako je Bendžamin Frenklin definisao demokratiju?
Rekao je: "Demokratija su dva vuka i jagnje koji glasaju šta jesti za ručak."
Mama. -Markuse, neću se razvesti.
Podnosiću ga. Učiniću sve što mogu da mu pomognem.
Žao mi je što sam uopšte dopustila sebi takve misli.
I žao mi je što sam ih podelila sa tobom.
Način na koji sam to uradila, ovde u bolnici, tek što si izašao iz kreveta
i počeo sam da hodaš, stvarno nije bilo u redu. Izvinjavam se.
Nisam razmišljala o tebi.
Markuse, deluješ tako snažno,
i jesi, na mnogo načina, da zaboravim da si dečak,
veoma osetljiv dečak. Dečak koji voli i poštuje svog oca.
Možeš plakati, Marki. Videla sam već kako plačeš.
Znam da mogu. Znam... Ali, ne želim.
Hvala ti. Hvala, mama. Za mene je ovo veliko olakšanje.
Nisam mogao da zamislim da on živi potpuno sam...
To mi je bilo nezamislivo. -I nemoj zamišljati.
Ali, moram tražiti nešto zauzvrat. Za mene je nešto nezamislivo.
Nikad ti ništa nisam tražila. Nisam, jer nije bilo potrebe.
Kad su muška deca u pitanju, ti si savršen.
Sve što si želeo je da budeš momak koji čini dobro.
Bio si najbolji sin kog majka može imati.
Ali, zamoliću te da nemaš više ništa sa gđicom Haton.
Za mene je nezamislivo da budeš sa njom.
Mama... -Marki, došao si ovde da budeš student,
da studiraš o Vrhovnom sudu i da se pripremaš da Prava.
Ovde si, da bi jednog dana postao
čovek na koga se ljudi ugledaju u zajednici, i kome dolaze po pomoć.
Ovde si, da ne bi morao da budeš Mesner
i radiš u mesari do kraja života. Nisi došao da tražiš nevolje
sa devojkom koja je uzela žilet i prerezala zglobove.
Zglob. Prerezala je jedan zglob. -Jedan je dovoljan.
Imamo samo dva, a jedan je i previše. -Mama, ne razumeš...
Misliš da ne razumem? -Ne. Ne razumeš. -Ostaću sa tvojim ocem,
ali zbog toga ti nudim dogovor.
Marki, svet je pun mladih žena koje nisu rezale zglobove,
koje nisu ništa rezale. Ima ih na milione. Pronađi jednu.
Ne mora da bude jevrejka, može biti šta god.
Ovo je 1951. godina. Ne živiš u starim vremenima, a i zašto bi?
Zabavljaj se sa kojom hoćeš, oženi koju god želiš,
radi šta god hoćeš sa kojom god odabereš
samo dok se nije hvatala žileta. Devojka koja se ranila iz tih pobuda,
biće u stanju da zbriše sve pre nego što ti život uopšte počne.
Mama, ne razumeš.
Nije toliko ozbiljno koliko misliš.
Ozbiljno? Ona je ozbiljna za tebe, jer pati, slaba je.
Slabi ljudi, Marki, oni nisu bezopasni. Ta slabost je njihova snaga.
Tako nestabila osoba je opasna po tebe, Marki.
Ona je prelepa mlada žena, izgleda kao boginja.
Očigledno je dobro odgojena.
Možda u njenom odrastanju ima nešto više nego što se vidi na prvi pogled.
Nikad se ne zna dovoljno o tim stvarima, šta se dešava unutar kuće.
Kada dete pođe lošim putem, pogledaj mu porodicu.
Bez obzira na sve, srcem sam uz nju.
Molim se za nju i nemam ništa protiv nje.
Ali ti, ti si moj sin...
Moje jedino dete. A ja sam tvoja majka,
koja želi i mora da učini sve za tebe. Razumeš li?
Da, razumem. Razumem.
To znači da ćeš obećati, bez obzira na suze, njene molbe,
bez obzira na sve, obećaćeš da se to sad završava.
Da li mi obećavaš? -Obećavam.
Obećavam.
Do kraja 1747. godine, Celeron je marširao sa preko 200 francuskih trupa
i grupom Indijanaca, kroz celu Pensilvaniju.
Na Jugozapadu, odavde, kroz državu Ohajo,
do Pikavilanija, gde se sreću reke Ohajo i Majami,
i gde se Celeron sastao sa poglavicom indijanaca Majamija Starim Britonom,
kome je pretio zbog nastavka trgovinske razmene sa Britancima.
Isplanirao sam divan vikend. Idem u Kenjon sa braćom.
Onaj kreten Harding nam je dao još jedan rad. Ode mi vikend do đavola.
Harding? Na šta se žališ?
Imao sam ga prošle godine. Negde mi je gore.
To bi bilo super. Dugujem ti za onaj Nestrikov rad od prošle godine.
Nema problema, uvek. -Sani kaže da tražiš nekog za odlazak u kapelu.
Sve sam sredio do kraja druge godine
i upravo završio Keslerove poslednje tri, tako da sam slobodan agent.
Sani kaže da si na stipendiji.
Spustiću cenu na dolar i po, može? -Naravno.
Po definiciji, nagib daje m...
što je promena u y preko promene u x...
delta ili delta x.
Da, pokušavam da dobijem Oliviju Haton. Da li je tu?
Da, ja sam. Juče sam ostavio poruku.
Znam. Molim?
Kući? Mislite, otišla je kući u posetu?
Da li je dekan Kodvel slobodan? Samo na trenutak.
Hajde sedi pa ćemo videti da li može da te primi.
Dekanu Kodvel, ovde je Markus Mesner. -Neka uđe.
Dobro izgledaš, Markuse.
Možda si izgubio kilo, dva, ali dobro izgledaš. -Dekanu Kodvel...
Nisam znao kome drugom da se obratim o nečemu veoma važnom za mene.
Znate da mi nije bila namera da povratim ovde.
Bilo ti je loše i pripala ti je muka, to je sve.
Sreća pa smo te na vreme odveli u bolnicu. Šta mogu da uradim za tebe?
Ovde sam zbog jedne studentkinje.
Sa mnom je pohađala predavanja iz istorije. Više nije tu.
Rekao sam vam da sam imao jedan sastanak, bilo je sa njom.
Zove se Olivija Haton. Sada je nestala.
Voleo bih da znam šta se desilo sa njom.
Bojim se da se nije desilo nešto strašno.
I bojim se da ja nisam delom odgovoran za to.
Šta misliš da se moglo desiti da bi razmišljao u ovom pravcu?
Izveo sam je na sastanak. -Da li se nešto desilo što bi podelio sa mnom?
Ne, gospodine. -Dekan. Molim te, za tebe sam ja dekan.
Odgovor je ne, dekanu Kodvel.
Nije se desilo ništa što bih želeo da podelim sa vama.
Da li je ta mlada dama zatrudnela, Markuse? -Molim? Ne!
Jesi li siguran? -U potpunosti.
Koliko ti znaš, nije ostala u drugom stanju? -Ne.
Nisi ni na šta prisilio Oliviju Haton? -Ne, gospodine. Nisam je prisilio.
Došla je u posetu u bolnicu, zar ne? -Da. Jeste, dekanu.
Prema članu medicinskog osoblja,
nešto se desilo među vama u bolnici...
Desilo se nešto odvratno, što je viđeno i zabeleženo.
A ti kažeš da je nisi napadao. -Tek su mi izvadili slepo crevo.
To nije odgovor na moje pitanje. -Ne, gospodine. Nisam.
Nikad nisam primenio silu ni nad kim u mom životu. Nisam ni morao.
"Nisi ni morao." Mogu li da pitam šta to znači? -Ne, ne možete.
Dekanu Kodvel, veoma mi je teško da pričam o ovome.
Ali, smatram da ono što se desilo u bolničkoj sobi
treba da ostane isključivo između mene i Olivije. -Možda, a možda i ne.
Naročito pod ovakvim okolnostima. -Zašto?
Olivija Haton je doživela nervni slom, Markuse.
Odvezla su je kola Hitne pomoći.
Zaista ne znam šta se događa pri nervnom slomu.
Izgubiš kontrolu nad sobom i svojim emocijama, kao novorođenče.
Moraš biti hospitalizovan i zbrinut kao novorođenče,
dok se ne oporaviš, ako do toga uopšte dođe.
Koledž je dao priliku Oliviji Haton.
Znali smo njenu istoriju bolesti, vraćanja, tretmane elektrošokovima.
Ali, njen otac je hirurg u Klivlendu i svršen student Vajnsburga,
tako da smo je primili na zahtev doktora Hatona.
Nije se dobro završilo ni za koga od nas.
Naročito za Oliviju. -Gde je ona?
U bolnici specijalizovanoj za psihijatrijsku negu.
Nemoguće da je trudna. -Vreme će pokazati.
Nisam ja. -Ono što nam je prijavljeno o vašem ponašanju u bolnici
sugeriše da bi moglo biti, Markuse. -Baš me briga šta se sugeriše.
Dekanu Kodvel, neću biti osuđen bez ikakvih dokaza.
Gospodine, ponovo sam uvređen vašom slikom o meni.
Nisam imao seksualni odnos sa Olivijom Haton.
Nikad nisam imao seksualni odnos.
Nijedna devojka na ovom svetu ne može biti u drugom stanju zbog mene.
Nemoguće je! -Markuse, moguće je... -Jebala vas ta mogućnost!
Čemu dugujemo ovaj ispad moralne labilnosti?
Čemu dugujemo sramni pad sa milosti i tradicije Vajnsburga?
Tuča pod dejstvom alkohola ispred Sove ovog vikenda?
Dva studenta suspendovana zbog varanja
na testovima iz matematike sredinom semestra.
Nemojte se varati, jer Bog prezrivo gleda na ovo današnje okupljanje,
njegova pažnja usmerena je na zajednicu koja je izgubila svoj put.
Sveobuhvatni pogled Božiji će od ovog dana nadalje
pronaći obimne dodatke
uz obnovljenu i pojačanu superviziju od mene
i svog administrativnog osoblja.
Nemojte sumnjati u to.
Pitam se da li svi, nakon smrti,
pamte sitne detalje i odluke koje su doneli...
Razloge koji su doveli do baš takvog svršetka svega.
Takav sam ja... Sećam se i ponavljam sve te stvari,
čak iako se ne mogu setiti koliko dugo ih se sećam...
Možda je tako oduvek. Pričam sa svima...
Mamom, tatom, Olivijom, sa svima...
Iako su mrtvi već milion godina.
Ali, nastavljam da pričam sa njima. Zauvek.
Čuješ li me, Olivija?
Čuješ li kad ti kažem da je u redu...
Šta god da je, u redu je.
Jer, ipak te je neko voleo.
Makar mislim da je to bila ljubav.
Trebalo bi da to znaš.
Trebalo bi da znaš, Olivija.
Trebalo bi da znaš.
Gospođo Anderson? Olivija? Vaše tablete.
prevod: Beca011
Preuzeto sa www.titlovi.com