SAČUVANO VREME
Nervozan si?
Džejkobe?
Džejkobe, kriješ li se?
Džejkobe?
Gde li se Džejkob sakrio.
Uhvatio sam te. -Da, uhvatio si me.
Šta ćeš na tavanu? Znaš da ne smeš biti ovde.
Krio sam se. -Aha. Zašto te ne bi lepo spremili
i zabava počinje. -Ne, hvala.
Hej, hej, hej. Što pre završimo,
brže ćemo dobiti tortu.
Neću da nosim kravatu.
Izgledaćeš lepo sa kravatom. Baš kao ja.
Onda želim dva... parčeta torte. -Dogovoreno.
Želim i prave voziće, sa svetlom, mostićima i kućama.
Imaš zahtevan dogovor. Hajdemo na venčanje.
A sada, Mark i Elizabeta reći će svoja obećanja.
Bez nervoze, kao da ste sami.
Ja...
Na leto pre pravne škole
polovinu novca za finansijsku pomoć potrošio sam na skupu biciklu,
da bi je na kraju slupao na dalekom putu, ali posrećilo mi se,
ova prelepa dama šetala je tog dana.
Ja. -Dala mi je svoju kesu gumenih bombona.
I poljubila me...
da se smirim od bola.
Hvala što si mi spasila život. Obećavam da ću govoriti to svakog dana.
Mislila sam da ćeš obećati i popraviti kuću.
Dobro, u redu. I to ću uraditi.
Elizabeta.
Pridrži. Imali smo osam godina,
jedno dete, jednu kuću iz snova,
tvoju pravnu školu, moje MSP-a da odlučimo na venčanje,
i nije mi jasno zašto smo ovako dugo čekali,
jer bez tebe nepostojim.
Je li to to? U braku smo? -Prsten. -OK.
Hvala.
OK.
I sada, u ime sile koja mi je dodeljena... -Odgovara.
Crkvenog života i interneta... -Dođi.
Proglašavam Vas mužem i ženom,
već ste mladu izljubili, tako da je moj posao završen.
Vreme je za tortu! -Torta!
Vreme je medeni mesec? -Aha, vreme je.
Spavaš li?
Novi pripravnici?
Žao mi je zaista.
Imala sam roditeljski sastanak i propustila sam memorandum.
Sestra će doći da ih odveze. Tako da... Društvo.
Je li to moj majmun? -Rajli, ne diramo tuđe stvari, OK?
To pripada gdinu Benetiju, molim te vrati ga na mesto. Hajde.
Hvala.
Izvinite zbog toga. Prijatno.
Ćao, tata. Ja sam. Mark.
Znam. Poznajem svog sina. -Zašto jedeš to?
Puno je šećera. -Mislio sam da si se preselio. -Jesam, u Čikago.
Ali sam se vratio. Prošle godine. Kako si?
Na promociji sam. Rukovodilac odeljenja.
Nisam siguran da ću to ozbiljno shvatiti.
Ne znam da li ću moći upravljati celim odeljenjem. -U penziji si, tata.
Ne moraš ništa upravljati.
Ta žena liči na Elizabetu. -Sledi, autorka Elizabeta Vels
proslavlja godinu svog bestselera... -To je Elizabeta.
Uzdizanje: Godina na moru. Elizabeta, da li si iznenađena...
Šta traži na TV-u? -Napisala je knjigu. -To je divno.
Kako je? -Razvedeni smo, tata.
Razvedeni smo šest godina.
Nadam se da nećeš dopustiti da ga ona odgaja sama,
detetu je potreban otac. -Džejkob je mrtav.
Sedam godina.
Na današni dan pre sedam godina.
Hej, Geri, šta ima? -Hej, druže, kako je?
Vidi, imam loše vesti. Tvoji stanari su se preselili noćas
i uspeli da uklone mesto pre nego su otišli. -Upravo su se uselili.
Geri, zašto je teško naći fine dugoročne stanare?
Šta da kažem? Ljudi su stoke. Želiš opet da pravim spisak?
Pozvaću ekipu da očiste.
Prodaj je. -Sigurno? -Svratiću da uzmem nešto sa tavana.
Javljam se kad završim.
Bingo! -Hej! Hej.
Šta se dešava? O bože! Jesi li dobro?
Tako mi je žao. Obećala sam mu da idemo na pecanje.
Ja sam kriva... -Ovo nije igračka. -Treba li ti flaster?
Primio si inekciju protiv tetanusa pre deset godina?
Možda bih je trebao primiti.
Pegi! Peg? -Recite?
Hej. Je li Pegi tu? -Ne. Pegi nije tu. Ko ste vi?
Ja sam Dženis. Dolazim u miru.
Znate li kada će se vratiti? -Nikada, izgleda.
Ona i njen dečko, Stiv, demolirali su mesto i pobegli od kirije.
Vi ste gazda? -Vlasnik. Znaš li gde da nađem Pegi i Stiva?
Ne. Imam njihove brojeve u telefonu
ali je blokirao kad sam pokušala da apdejtujem sistem,
zato sam svratila. -U redu. Laku noć.
Je li sve... OK? Sa kućom? -Što?
Rekli ste da je demolirana, primetila sam polupane prozore.
Šta da vam kažem? Ljudi su stoke. -Baš, u slučaju da vam zatrebam,
ovo je moja vizit karta. Ja sam medijum.
Raspitala sam se za Pegi i Stiva, znate.
Ako vama zatrebaju konsultacije,
pozovite me. -Odlično. -I šetam pse. Imate li ih?
Nemam. Laku noć. -Hej... laku noć.
Dobili ste Elizabetu Vels,
posle zvučnog signala ostavite poruku. -Ćao.
Elizabeta, Mark je.
Hteo sam da ti javim da ću konačno prodati kuću.
Ima mnogo stvari gore na tavanu.
Možda ti se nešto svidi.
Ako želiš pozovi me na ovaj broj i...
Tatice.
U kurac.
Mark, pokušala sam te nazvati.
Šta... -Telefon mi je crk'o. U njemu su neke slike koji mi trebaju.
U redu. Pobrinuću se za to. Nije mi problem.
Slušaj... ne, ne. Ne ideš još. Kejt je u sali za sastanke sa svima, OK?
Čekaju te. Mark, jesi li dobro?
OK.
Uzmi ih. Popij ih. Reći ću im da dolaziš, OK?
Znamo da je vaš projekat ubrzan
zbog velikih ekoloških problema.
Naša firma spremna je zastupiti vaše interese
na svakom nivou lokalne i državne vlasti.
Mark je pravi stručnjak u ovoj oblasti,
slušao je savete drugih. Mark?
Mark?
Hej, novi telefon. Nisu mogli popraviti stari,
ali su vratili sve podatke. -Hvala.
Nema na čemu.
Hvala za zlatni karaš i flaster.
Kako ti je rame? Jesi li dobro? -Reci svom detetu
da se više ne igra u mojoj kući ako nije problem.
Deš? U tvojoj kući? -Da.
Ne, ne. On... bude ovde. Nekad se igra u dvorištu, ali...
Neko je trčao po tavanu sinoć.
Možda su to pacovi.
Gde je mama?
Elizabeta. -Da? -Neko je došao.
Izvini. Izvini. -Mark. -Ja... zvao sam te...
Zdravo. -Jesi li primila poruke?
Nisam sigurna. Bila sam... -Ko je on?
Ema, Izabela, ovo je moj prijatelj, Mark.
Samo pet minuta. -Idem do njega. Ostanite sa Martom.
Nema problema. -Ako je zbog kuće, ne treba ti moja dozvola.
Moramo razgovarati. -Nemam vremena za razgovore.
Tvoja je kuća, otkupio si je od mene. -Hteo bih da pođeš sa mnom.
Zauzeta sam, Mark. Radim. Imam rok.
Imam devojčice. -Važno je. Elizabeta, radi se o Džejkobu.
Ne trebaju mi stvari koje me podsećaju na sina. -Prošlo je šest godina.
Ne tražim ništa drugo. -OK.
Očigledno, nešto se s tobom dešava.
Šta god to bilo, nadam se da ćes uspeti. Prodaj kuću ili je zadrži,
uradi kako ti misliš, OK?
Zbogom, Mark.
Cure, jeste spremne za ručak?
Džejkobe?
Pokušao sam.
Ali mama je...
na putovanju. Ne može doći da te vidi,
ali... rekla mi je da ti donesem poklon. Želiš ga videti?
Armija vojnika.
Uvek si ih želeo, ali...
nikad ti ih nismo kupili jer su opasni,
i brutalni, verovatno otrovni... sve to sada zvuči glupo, dakle...
Armija vojnika.
U redu, g. Banano...
ja protiv tebe.
Stres. Rani početak demencije.
Slučajno uzimanje meskalina.
Pijan. Ti si pijan.
Lagala sam. Želim stvari. -Super. Odlično.
Uđi.
Želiš piće? -Lepa Armija vojnika.
Hvala. -Mislila sam da si prestao piti.
Jesam, uglavnom.
Uglavnom...
Jesam.
Došla sam po stvari, Mark. Jesu li unutra? Spakovao si šta treba?
Da.
Moram ti pokazati nešto. -Šta radiš?
Moraš videti ovo. -Mark.
Mark, prestani!
Bu!
Bu, mama!
Čekaj! To je on! Elizabeta! To je Džejkob.
Hej, to je on bio! Nisi ga videla?
Bolestan si, Mark. Potraži nečiju pomoć.
Džejkobe.
Hej.
Hej. -Hej.
Znam da ne bi trebao biti u tvojoj kući, ali vrata su bila otvorena.
Htela sam proveriti jesi li živ.
Hvala.
Jako te je udarila. -Preživeću.
Prekrstiš ruke preko lica, ovako,
ako ponovo krene na tebe. -Ko te naučio to? -Trener tekvonda.
Dobar savet.
Ona ti je devojka? -Supruga. Razvedeni smo.
Moji roditelji su razvedeni. Ne viđam tatu. Ne voli decu.
Nije baš tako. -Mislim da ni ti ne voliš. -Volim decu.
Zašto onda nemaš nijedno? -Imam.
Imao sam sina.
Umro je sa pet godina.
Moja mačka je umrla prošle godine. Imala je rak oka. Šta ti se desilo sa sinom?
Saobraćajna nesreća.
Kiša je padala, izgubio sam kontrolu,
izleteo je sa zadnjeg sedišta i glavom udario u prozor.
Delić sekunde.
Ja uvek stavim pojas.
Čak i u autobusu. Ostala deca mi se smeju. -Jebeš njih.
Deš! Škola. -Nemoj joj reći da sam bio ovde!
Dakle, šetaš pse? -Dodatni posao.
Lepo zarađujem, dobar posao. Plus, psi su fini, nisu kao ljudi.
Šta tebe muči?
Video sam mrtvog sina u kući. -Video si ga?
Nisi ga prizvao, zar ne? -Ne.
Imaš li tumor mozga ili neko drugo oboljenje?
Koliko ja znam, ne. -Porodična istorija mentalnih bolesti?
Otac je imao demenciju.
Tehnički to je kognitivni poremećaj, nije mentalna bolest...
Šta je želeo? O čemu ste pričali?
Nismo baš razgovarali... Hoće svoju majku.
Pa dovedi mu je.
Pokušao sam...
nije verovala da je to on.
Onda je do tebe. -Šta je do mene? -Sin ti je mrtav.
Šta traži ovde, u svetu živih?
Možda se izgubio, možda ima nedovršena posla.
Kakva bi nedovršena posla imao petogodišnjak?
Otkud znam nisam psiholog.
Poenta je da mu trebaš pomoći da nastavi dalje.
Šta ako ne želim da nastavi dalje? -Tvoj sin ne pripada ovde.
Izgubljen je i potrebno mu je nešto tvoje.
Moraš ga pitati šta želi, direktno,
i to ćeš mu i dati.
OK.
Srećno.
Hej. Soba mi se vratila.
Moj dvor!
Napravio si ovaj voz.
Sećam se. Noćima sam ga pravio
da bi ti ga poklonio za rođendan.
Mogu li te nešto pitati?
OK.
Znaš li zašto si ovde? -Živim ovde.
Treba li ti nešto? -Obećao si
da ćeš mi kupiti prave voziće,
koji se pokreću sami, sa mostićima, svetlima i malim kućicama.
Jesam? -Na venčanju. -To mi je poznato.
Kada će se mama vratiti?
Hej. Samo ćemo se mi družiti neko vreme, momčino.
Mama te ne može videti kao ja. -Može. Ali se boji.
Samo želim razgovarati. -Razgovaraj sa psihijatrom.
Ne veruješ u Boga, sad veruješ u duhove?
Rekao je da si znala da je on. -Bio si pijan. -Ali ti nisi.
Ne mogu objasniti. Ne znam zašto je ovde. Ali je tu.
Pita me za tebe.
Ne smeš ga dodirivati.
Mama! Znao sam da ćeš doći.
Elizabeta, ne smeš ga pipati.
Kako je ovo moguće?
Opet? -Šta? -Opet? -Da. -OK.
Ne razumem.
Mislim, šta? -Znam.
Taj njegov zubić, nikada...
Nikada ga nije izgubio. -Da, ima taj lep zub.
O moj bože. -Smešan je, zar ne? -Jeste.
Pretpostavljam da... uzeću neke stvari i vratiti se ujutro.
Ja ću...
Reći ću Smitu da mi treba kancelarija ispred kuće,
da radim na nastavku knjige, pa...
možemo se onda zameniti.
Uzeću slobodne dane, jer ćeš ti morati biti u kancelariji,
možeš noćiti vikendima, OK?
OK.
Šta bi još mogli napraviti? -Raketni brod. -Raketni brod?
Da, raketni brod. -OK, počinjemo.
A sada glavni deo.
Mlaznice. -Sada trebamo zagrejati dno. -OK. -I pojačavači.
Nekoliko pojačavača. U redu. Kako ti se čini? -Više liči na sladoled.
Nisam dolazio nekoliko dana. -Pet dana. 120 sati plaćanja.
Šta se dogodilo?
Radio si s nama koliko, šest godina?
Tri različita grada. Mašino. Sviđa mi se to.
Ali zavisiću od tebe.
Kako je bilo danas? -Dobro. Bio je dobar.
Ideš? -Da. Vidimo se sutra.
Nekada si pravio senke čudovišta po zidu sa rukama.
Ovako?
Evo mojih dvoglavih buldoga.
Ima li koga?
Mark? Trebao bi da si na poslu. -Dao sam otkaz. -Dao si otkaz?
I sad planiraš da... -Provedem vreme ovde.
Dokle god je on ovde, biću i ja.
Šta se dešava gore? Šta danas radi?
U čemu je problem? Ne možeš izdržati sa mnom u istoj kući?
Treba mi vremena. To je problem.
Nećeš ga opet odvesti od mene. -Neću ga odvesti. O čemu pričaš?
Pojma nemam o čemu pričaš.
Odvesio ga od mene. Nisi ga spominjao.
Sklonio si njegove slike. Nisi mu slavio rođendane.
Zato što nije živ. -Strpao si sve u kutiju i ne daš mi da je otvorim.
Zaboravio si ga. Sediš u svojoj fotelji
ločeš viski i zaboravljaš sve.
Nisam zaboravio. -Ostavio si me samu. -Ne. To si ti bila.
Ti si otišla. Izašla si na ta vrata i nikad se nisi vratila.
Nisam htela gledati kako propadaš.
Ali nisam, zar ne? Možda nije bilo lepo duhovno i petski,
ali dobro sam. -Hteo si me kazniti, i dalje radiš isto.
O čemu pričaš? -Nisam ja kriva! -Znači ja sam kriv? -Da!
Skrenuo sam zbog psa. -Vozio si prebrzo!
Kiša je padala! -Trebao si udariti prokletog psa!
Koliko je teško staviti jebeni pojas?
Želim da sve bude kao pre.
U redu. -Dobro. -Očistićemo. -Ne. Hoću da budeš kao pre.
Uhvatite se za ruke.
Sad mi čitajte priču.
"Tek što je Pinokio legao u krevet,
odmah je zaspao i počeo sanjati."
"Sanjao je da je bio u sred polja,
a polje je bilo prepuno loza pokrivenih grozdovima od zlatnih novčića."
"Njišući se kroz vetar, vikali su: "zin zin zin",
kao da su govorili: "neko će doći i odvesti nas".
OK. -Dobro je?
Ne treba više.
Kako si se isekla? Imaš rasekotinu na vratu.
Bože, volim ovu kuću.
I ja. -Ma, hajde. Ne voliš. Mrziš je.
Grešiš.
Samo se osećam loše jer je nikad neću srediti.
Žao mi je. Nisam želela otići.
Prosto nisam imala izbora.
Primirje? -Primirje.
Hej. Majmunčiću, ne skači.
Zašto?
Imaš pravo. Zašto ne skakati? Trebali bi obojica skakati.
Zašto obojica ne bi skakali po krevetu? -Ne, ti si teži!
Slomićeš ga. -Da, u pravu si. Dobra odluka. Hej, drugar. -Molim?
Juče, jesi li to ono uradio? Slomio si čašu i razbacao igračke?
Ne smeš to više raditi. Opasno je. Neko se može povrediti.
Nemojte se svađati. -Radimo na tome.
Ozbiljan sam, Džejkobe. Nema više divljanja, OK? -OK. Pritisnuo sam dugme.
U redu je. Nemoj više to raditi.
Revanš!
O moj bože! -Šta je bilo? -Počela sam ovaj spisak pre nego se rodio.
Sve stvari koje sam htela raditi s njim. Mislila sam da sam ga izgubila.
"Vožnja žičarom." "Posmatranje zvezda iz pustinje."
"Šetnja do Josemiti vodopada." "Kako da napravi hvatače sunca."
"Gledati zalazak sunca iznad okeana i videti zeleni odsjaj",
za koji mi je neko rekao da je plavi jer je slep.
Dug spisak.
Mislila sam da ćemo imati više vremena.
Gde ih želiš, ovde? -Od vrha?
Znaš, moja mama i ja smo pravile hvatače sunca
kad sam bila tvojih godina. Sigurno se ne sećaš tvoje bake.
Bio si mali kad je umrla. -Znam, kad sam bio beba. -Bio si.
Divno. -Aha. Mislim da je dobro, još samo jednom. -U redu.
U redu. Kako ti se čini? Dobro? -Super je. -Divno.
Pritisnuo sam dugme. -Da, jesi. -Peku se. Da namestimo tajmer?
Dobro. Gde je tajmer?
Nemamo sve u skladištu, mogu naručiti ono što ti se svidi.
Uzeću ceo komplet.
Tata je otišao da mi kupi komplet pravih vozića sa lampama i kućicama.
Ne razumem se u prave voziće, to je između tebe i tate.
Hej, koja je lepša plava? "Bledi zimski snovi" ili "Arktičke avanture"?
Možda "Izgnječena borovnica". Šta misliš?
Jesi li dobro?
Mark?
Ostani tu, u redu?
U kući je bio neko ili nešto. -Jesi li videla nešto?
Ne. -Elizabeta. -Molim? -Uništila si zaptivač.
Molim? -Tvoj nos. Jesi li dobro? -Aha. Sranje.
Trebala sam kupiti boju bez olova?
Nisi ga trebala pojesti.
Želim ga zagrliti, znaš?
Njegova koža je bila tako mekana i uvek topla, čak i zimi.
Kao mala peć.
Želim da ostane.
Zašto ne spava ovde noću? -Šta sam ja, seckana jetra?
Isekao si majmunu creva. -Ti si isekao crve.
Ti si isekao mozgove orcima.
Ona sada ima drugu decu.
Da, ima. Ali te voli. Mnogo.
I ona tebe voli. Samo je zaboravila.
Elizabeta? Ne mogu zaspati.
Upadaj kod mene.
Je li tata kući? -Uskoro će doći.
Želiš da vidiš šta sam gledala? -Da.
Spremna? Evo ga.
Uzmi.
Ovo su slike sa tvog prvog venčanja? Aha. Eto mene.
To su ukrasi.
Je li to onaj čovek što je dolazio? -Aha. On je bio moj suprug.
Znam.
Je li ovo tvoj sin? -Da, Džejkob. -Sladak je. -Da, jeste.
Liči na tebe. -Liči, zar ne? -Aha.
I ja ličim na moju mamu. -Da, ličiš.
Je li ti udobno?
Neće se ponoviti, kunem se, podesiću dva alarma.
Nemoj više paničiti, Smite. Nije tako strašno.
Dobro, čujemo se kasnije. Volim i ja tebe. Ćao. -Gde si bila?
U prodavnici boja. Prvo sam zaspala nisam čula alarm
odvezla devojke na krofne pa u školu.
Naravno, kasnile su, nekih sat i po,
čemu tolika frka? -Obično dođeš ranije.
Imam obaveza, Mark, odgovornosti. Nisu svi blaženo otkačeni.
Izvini, nisam namerno. -Razumem. Ti imaš život.
Ponekad pomislim da imaš pravu ideju...
da prosto zaboraviš sve. -Izgleda da si dobila sve što si želela, Elizabeta.
Pouzdanog muža, dva slatka deteta, kuću kojoj ne treba popravka.
Pustila si hladnoću i težak bol kroz sebe
i ostavila prostora za sreću. -Pročitao si moju knjigu?
Da. Pročitao sam.
Pročitao sam svaku reč koju si napisala.
Sećam se. Samo nisam mislila da ćeš je pročitati.
Da, hteo sam znati. -Šta to?
Kako si prebrodila sve. -Pa... Ne veruj u sve što pročitaš.
Svaki deo posebno? -Ne znam.
Sve, možda.
Mislila sam da sam prebrodila, ali...
Ta knjiga je laž i rekla sam sebi,
napisala sam je, i rekla sam svima.
To je razočaravajuće. Mislio sam da si sve shvatila.
Pa... Nisam.
Nisam.
Zaslužuješ da budeš srećna.
Mama!
Udarila je glavom u prozor.
Slomljen je.
Misliš da je bolelo?
Ne. Mislim da se desilo prebrzo.
Šta ti misliš?
Nije je bolelo.
Moramo je sahraniti.
Bože Blagoslovi ovu pticu. Lepo je letela...
ali danas ne. Propustiće južnu migraciju
i polaganje jaja. Svima nam je mnogo žao što nas napušta.
Hvala na svemu. Bog te blagoslovio. Amin. -Amin.
Mark? -Hej. -Ćao. -Ćao, ja sam Ejmi. Nismo se upoznale.
Znam da je ovo totalno nametanje,
ali možeš li pripaziti na Deš?
Bebisiterka se javila otrovala se od hrane,
pokušala sam da nađem zamenu na poslu,
ali nisam uspela. Obećavam ti, odužiću ti se.
Da, naravno. -Hvala! -Dolazim. -Hvala puno.
Šta ima, curo? -Polomila sam štap
dok sam pokušala da od njega napravim katapult.
Da, vidim. -Možeš li? -Dođi, šefice.
Može se zalepiti smrt lepkom ili lepljivom trakom. -Dobro, važi.
Misliš da više voli koricu ili sredinu? -Sredinu. -Da.
Želim se igrati. -Igraću se s tobom.
Hoćeš li gore da se igramo u tvojoj tvrđavi?
Želim se igrati napolju sa tatom... i Deš.
Kad pecaš moraš ovo uraditi. Zabaciš ovako.
Džejkobe.
Ne želim ići još. -Džejkobe? -Želim se igrati i sa tatom.
Džejkobe. Džejkobe, šta se dešava?
Džejkobe, sa kim razgovaraš? -Sa njom.
Tata!
Liz? Džejk, šta se dogodilo? -Mama je pala. -Hej.
Hej, jesi li dobro? Jesi li dobro?
Neko je bio ovde. -Molim? -Neko je bio ovde.
Ne vidim nikoga. -Stajala je baš...
Baš... tamo.
Jesi li dobro? Liz, pogledaj me. Jesi li dobro?
Ostavi. Ja ću završiti. -Mogu i ja.
Ne. Idi sedi. -Ja ću prati.
Šta? Dobro sam. Dobro sam.
Da. Da, imaš talenta.
Kuc, kuc. Zdravo, izvinite, ja... -Zdravo.
Zvonila sam na prednja vrata, niko nije otvorio... -U redu je. Nema veze.
Zaista mi je žao. -Deš, spava na kauču.
U redu. Hvala. Izvinite. Dugujem ti. -U redu je.
Hej, drugar, mogu li te nešto pitati?
Mama je nekoga videla danas u kući. Jesi li i ti video?
Majmunčiću, je li neko bio u kući danas?
Ne samo danas.
Ne znam šta hoćeš od mene. Rekla sam ti da ga vratiš nazad.
Da li si to uradio? Nisi. Umesto toga, igraš se s njim.
Ne, uradio sam kako si mi rekla. Pitao sam ga zašto je ovde,
pitao sam šta želi.
Ne želi mi odgovoriti. -Ne bih da izdajem roditeljske savete,
ali čak i ja znam da treba pitati 15 puta petogodišnjaka
da bi dobio odgovor. Koliko si se zaista potrudio da ga vratiš nazad?
Šta ako želi ostati? -Ti želiš da ostane.
Da li je moguće zatvoriti ta vrata koja je otvorio?
Da. Pusti ga da ide. Vrati ga nazad. Tako ćeš zatvoriti vrata.
Mark, zašto su dva psa zavezana na tremu?
Vi mora da ste bivša žena. Ja sam Dženis. -Zdravo.
Živi u komšliku. Ona je šetač pasa.
Više radim kao medijum, zapravo.
Duhovno savetovanje, a šetanje pasa je sporedna stvar.
Mark mi je rekao o vašem posetitelju.
Bez uvrede, ali to se vas ne tiče.
Žao mi je zbog vašeg sina.
Znam da je čudo što ga viđate ponovo,
ali čisto da znate, ne smete ga držati ovde.
Molim vas idite. -Ovaj svet je za žive... -Marš iz moje kuće!
Znaš gde me možeš naći.
Želiš ga poslati nazad? -Ne, ne želim. Ja samo... -Gde je on? Džejkobe!
Džejkobe. Džejkobe! Odgovori mi!
Vidi, mama. Imam kantu za pešački dvorac.
Vidim. -Mogu li na plažu? -Ne znam smeš li.
Ko poslednji magarac!
Šta čekamo? Idemo.
Idemo na plažu! Napraviću ogroman pešački dvorac,
visok do neba!
Nije mi ništa jasno.
Možda će zauvek ostati.
Možda je anđeo.
Sada spavaš sa tatom? -Tačno.
Gde je g. Banana? Evo ga. Izvoli. Laku noć. -Možeš ostati.
Molim te, ostani. Molim te, molim te, sa mnogo sira.
Dobro, ali samo malo.
Možeš li mi čitati priču? -Izgleda da nisam zaboravila poneti Pinokija.
Sranje.
Jesi li dobro? -Umirem od žeđi.
Zaspala sam. -I ja sam.
Trebala bih krenuti.
Nemoj.
O bože. O bože.
Žao ti je?
Vidimo se kasnije. -Važi. Brzo se vraćam, u redu?
Novine.
Kada knjiga izlazi? -Smite?
Otkud ti ovde? -Rekla si mi da ti je uništio život, pa sam...
Šta? Ovo sada želiš? Nekoga ko... -Ne...
Ko te je napustio, ko je sebičan, ko uništava sve?
Komplikovanije je od toga. -Jeste? Dobro. Zbog čega?
Možemo li pričati o tome kući? -Ne. Sada mi reci. Molim te.
Ja... ne mogu.
Dobro. Znaš šta? Samo ostani.
Smisliću šta ću reći devojkama. Mojim devojkama. -Smite, stani!
Čekaj. Pusti me...
Čekaj... čekaj.
O bože.
U redu.
Kada stiže pravi vozić? -Koliko brzo ti treba?
U skorije vreme. Kada se mama vraća? -Ne znam.
Tata? -Da.
Pritisnuo sam dugme.
Kakvo dugme? -Nemoj biti ljut.
Nisam ljut. Kakvo dugme?
Crveno dugme na kaišu.
Hteo sam dodirnuti kišu ali nisam uspeo.
Ti si skinuo pojas?
Nisi ljut?
Jesi li zato ovde? -Nije ona kriva. -Znam to.
Ali ona ne zna to.
Mama!
Rekla sam mu da prolazim kroz težak period
da mi je potrebno neko vreme da se saberem.
Šta je on rekao?
Nije bitno. Tu sam.
Želim biti ovde.
Mogu li te nešto pitati? -Možda.
Jesi li se vratio zbog Džejkoba ili mene?
Samo želim biti srećna, Mark, u redu? Pokušajmo i budimo srećni.
Srećan rođendan, tata.
Hajde, poželi nešto.
Znam za iznenađenje. -Kakvo iznenađenje?
Za zabavu sa koje me je tvoja majka izbacila.
Sto puta sam joj rekao da mrzim buku,
ali znaš ti nju. -Voli da se provodi.
Želiš li poklon?
Da.
Izgleda kao da je pravi.
Znam da nema žurke. Majka ti je mrtva godinama. -Srčani udar.
U redu je, tata. Sada pravimo žurku.
Možda će sledeće nedelje Džejkob doći.
I Džejkob je mrtav.
Ti si dobar sin.
Kampovali smo. -Ne mogu verovati da se sećaš. -To sam ja. -Da.
Šta je Uzdizanje? -Molim? -Tvoja knjiga. Šta znači?
Pa, to je trenutak kada struja
gura tamnu, hladnu vodu sa dna okeana
do površine i uništi svu dotrajalu vodu
i hrani se hranljivim materijama i hranom.
Čak i ako je hladna i tamna. -Tako je. -Ne bi se trebala plašiti.
Ne plašim se.
Dobro. -Džejkobe?
O moj bože.
Šta se dešava? -Vidi, to je moja mama.
Sve vreme je moja mama bila u kući. Pokušava nešto da mi kaže.
Elizabeta, hajde. To smo mi.
Ne, tu je. Stoji pored vrata.
Pokušava mi reći... -Elizabeta! Hej! Elizabeta, šta se dešava? -Dobro sam.
Ne, ne. Nisi dobro. Elizabeta? Elizabeta, šta se događa? Upomoć.
Upomoć. U redu, Liz, ostani sa mnom. Upomoć! Treba mi pomoć.
Hej. -Zdravo. -Zdravo. Čula sam da ti je supruga ovde. -Da.
Hajde. Odvešću te do nje.
Unutra je.
Hvala. -Nema na šta.
Šta se dešava? -Prestala sam uzimati moje antidepresive hladne ćuretine.
Glupo, znam. Očigledno sam u povlačenju.
Jesi li nekad čuo za moždani udar? Osetiš kao da ti struja
prolazi kroz mozak a onda, bum, svetla se ugase.
I to je to? -To je to. Potrebno mi je malo odmora i biću kao nova.
Spreman da me izneseš odavde?
Da. Idem po kola. -Važi.
Hej! Vozići su stigli.
Idem da se odmorim, važi? -Dobro.
Bio si zauzet.
Ušao sam u voz...
sam. -Jesi li? -Dugo sam putovao.
Gde je išao? -Svuda.
Mama ide sa mnom sledeći put.
Kako to misliš? -Ide sa mnom.
Jesi li bolesna?
Ne laži me. Reci mi šta su doktori rekli.
T-ćeljska prolimfocitna leukemija. -Molim? Šta to... znači?
Ne znači ništa dobro. -Elizabeta!
Vrlo agresivna i vrlo napredna.
Bila sam bolesna ranije. -Molim? Kada? -Posle Smita i venčanja.
Zašto me nisi zvala? -Šta sam trebala reći?
"Ćao, udala sam se za drugog, možda ću umreti."
Mislila sam da ću pobediti, ali...
Dobro. Dakle...
Šta sada? Mislim...
Kada počinješ sa terapijom?
Ne počinjem. -O čemu govoriš?
Neće mi biti bolje ovog puta. -Ne znaš to.
Da, znam. -Mora postojati nešto. -Ne želim ono što mi nude.
Neće me spasiti, samo ću dobiti na vremenu do živog pakla.
Molim te razumi to.
Ne...
Džejkob mi je rekao nešto.
Rekao je...
on je skinuo pojas.
On je skinuo pojas pre sudara.
Nisi ti kriva. Niko nije kriv.
Semenske bombe. Želela sam divlje cveće na svadbi
pa sam bacila gomilu semenskih bombi, jer sam loš baštovan.
I uspelo je.
I dalje uspevaju. Zapamti, moraš skloniti Džejkoba sa tavana.
Ne bi onda stavio kravatu.
Taj pas laje uvek. -Taj pas je lajao celo venčanje.
Bojao sam se da ću uništiti sve.
Pa, i jesmo.
Ali vratili smo ga.
Hvala što si izabrala mene.
Obećavam da ću ti uvek govoriti istinu.
Obećavam da ću te voleti.
I obećavam da ću ti oprostiti.
Obećavam da ću biti dobar otac našem sinu.
Obećavam da ću zasmejavati.
Pričaću ti priču o bicikli i stazi, i ne zaboravi gumene bombone.
Barem taj deo znam najbolje.
Tako smo srećni.
Molim te ne zaboravi to.
Ne zaboravi.
Hej. Hej.
Pogodi šta? Spazio sam dve duge juče. -Jesi?
Mama je odvela na pecanje za rođendan. -Srećan rođendan. -Hvala.
Pravim žurku u subotu. Torte, klovnovi, baloni...
Malo bebasto, ali... čini moju mamu srećnom.
Možeš svratiti ako želiš. -Hoću. -Stvarno?
Da. Volim tortu.
I dalje imaš voz? -Da.
Želiš li ući unutra i pogledati ga? -Kul!
Preuzeto sa www.titlovi.com